Szerző: Zatykó László
Baráti szívvel
Egyik levelében azon örvendezik, hogy az Országútban Bálint Sándorról olvashatott (Bálint Sándor, az Embör). „Hallgatója voltam az egyetemen, később meg barátja, ami persze nagy jóindulattal nevezhető annak, hiszen csak Bálint Sándor dedikálta így a könyveit érdemen felüli jóindulattal.” Majd a levelét így zárja: „Baráti szívvel üdvözöl: Ilia Mihály”.
Pápát csodáló KGB-ezredes
A zsidó főtanács tagjának, a Jézust csak éjjel, titokban felkereső Nikodémusnak nevét választotta az üldözött orosz ortodox egyház beépített metropolitája, s hozzá hasonlóan igyekezett hivatalában becsületes maradni. Szovjet titkosügynökként pápák barátja, életművük tiszteletteljes méltatója volt.
Hamvak gyémántporragyogásban
A hamu a keresztény liturgiában a szeretetből fakadó alázat szimbóluma. A hívek a zsoltárossal Isten szerető jóságához, mérhetetlen irgalmához folyamodnak, kérve Őt: „Tiszta szívet teremts bennem, Istenem!” S az Úr életre keltő hatalmas irgalma feltámaszt a porból.
Határtalan Határ-zsenialitás
Határ Győzőnek a meglepő, Elesni jó címet viselő verséről elmélkedik a szerző, amelyben talán a hitetlenségében boldogan kudarcot valló Tamás apostolként jelenik meg.
A főhős maga Madách Imre
Kétszáz éve, 1823. január 20-án született Madách Imre. Az ember tragédiája létrejöttét maga is megszenvedte. Szenvedésből lett nagy és igaz mű. Tudta, és drámája tudatja is, hogy a luciferi ámítás, ravaszság sikeres, és célba talál. Éppen ez az ember tragédiája.
Belebetegedtünk a kapzsiságba
Miközben most még hozsannát zeng a néhány nap múlva már a vérét követelő tömeg, a Jeruzsálembe bevonuló Jézus megkönnyezi az őt halálra adó város közelgő végzetét. A Világ Üdvözítője olyan bíró, aki megsiratja az elítéltet, magára veszi a sorsát, s bűntelenül vállalja az elítélt bűnhődését.
Tamás Gáspár Miklós nagysága
Kérdezni és kérni, sőt bocsánatot kérni tudó ember volt Tamás Gáspár Miklós. A kolozsvári, ferences gyökerű Farkas utcai református eklézsia neveltje, aki értette a megfeszíttetés, alászállás és föltámadás misztériumát, s a madarakkal társalkodó Assisi Szent Ferencet.
A grecciói szentegyház
Szentföldi látogatásán ihletet nyerve Assisi Szent Ferenc 1223-ban a Rómához közeli Greccio határában, egy barlangban társaival megjelenítette Jézus születésének történetét. Egyszerűségben, szegénységben, alázatban élték újra az Üdvözítő közénk érkezésének titkát.
Karácsony! „Köszönöm alássan”
Miért pont a pásztorok a karácsony éjszaka kitüntetettjei? Megérdemlik? Ártatlan báránykák? Nem ez a hírük. Inkább az, hogy tisztátalan, templomidegen, elvadult, szava nincs, de ha van, szavahihetetlen, barbár népség. „Csordapásztorok.” A csorda a mindenük.
Krisztus közlegénye
Derűs alázattal követte a rendalapító példáját, nem húzódozott a piszkos, nehéz fizikai munkától sem, nem kereste a maga kényelmét a nyolcvankilenc évesen Mesteréhez hazatért P. Csorba Domonkos ferences atya, amerikai s hazai magyarok szeretett lelkipásztora.
A sötétség napsugara
Kalkuttai Szent Teréz anya negyedszázada hűségesen teljesíti lelkiatyjának tett ígéretét: „Ha valaha szent leszek, biztosan a »sötétség« szentje leszek. – A mennyországból mindig hiányozni fogok – hogy világítsak azoknak, akik a földön sötétségben élnek.”
„Rángatom, cibálom… Őt kívánom”
A nagy bűn nem a vergődő lélek akár blaszfémiába forduló Isten-provokációja, hanem az öntelt, önelégült szív elégedettsége, langyos közönye, „a közömbös imája”.