én kivénhedt faun
hosszú idő után újra falun
kölcsönadott a város
vagy tán örökbe szavakba bújok
résnyi szóközökbe öltözök fénybe szélbe
csöndnek állok eszement badar beszédbe
jó nekem itt nem szorít a levegő
nem sajtol ki belőlem semmi fölöslegeset az idő
elnézem a rejtőzködő
világ apró rezdüléseit tétova gesztusait
csodálom ahogy az akácfa millió kis csöcsével
szoptatja a méheket mézédes illatát
gondosan szétteregeti
mintha örömére volna ez beleremeg
tapsikolnak a falevelek
a fáradt nap a Bükk fejebúbjáról búcsút int nekem
beavat az elmúlás misztériumába
a dolgok csodálója vagyok inkább mint tudója
tanú akinek vallomása döntően
nem befolyásolja a bíró ítéletét
miattam nem fordul meg a szél
nem áll el az eső egymásba fonódó percek
szövete időm tükörbe nézve mintha tálcán látnám
meggyötört dérütötte főm sötétség kapaszkodik a tűzfalon
eléri lassan ablakom
alvó szárnyak csöndje a madárfészkekben
pelyhes kicsike halál szél fut a lombban szél után
titkokat ígér igazán nekem való ez a délután
elgondolom oly sokakat utoléltem már
tudom álnok lakáj a remény
mosolyogva kínálja a méregpoharat
egy fürge kis pillanat elszalad előlem
bolondot csinál belőlem
mint tél végi krumpli csírázik bennem a múlt
élősködik fonnyadt szívemen
oda igyekszem ahol ott vagyok hogy ott lehessek nagyon
mert egy életben csak egyetlen idő van a jelen idő
lakhatatlan múlt és jövő
mint fölfeszített kagyló nyílik a szemem
amit látok azt szeretem vagy szeretni fogom
semmi szépet sem veszek zokon
a kelő nap sugara fölnyársal egy gyanútlan harmatcseppet
és fölragyog a mindenségből gyúrt kicsiny golyó
![Országút a Quasimodón](/data/articles/6/67/article-6706/harman.jpg)
Országút a Quasimodón
Átadták a XXXII. Salvatore Quasimodo Költőverseny díjait szeptember 6-án Balatonfüreden, az Anna Grand Hotel dísztermében. Idén azonban egy elismeréssel többet kaphattak a pályázók: lapunk különdíjat alapított.
![A „fekete bojtár” üzenetei](/data/articles/6/66/article-6651/Veszto_27.jpg)
A „fekete bojtár” üzenetei
„Milyen jó volna szállani az időtlen térben, nem az árva égben, hanem Istennek s az őskezdetnek melegében belül, ott, ahol már a fény is elhajlik, nincs reá szükség: világít magától…” – írta a sötét jelenből kiutat kereső, a XX. századi magyar történelem politikai és társadalmi földrengéseit átélő, sokáig méltatlanul mellőzött lírikusunk, Sinka István az 1950-es évek elején.
![A francba, nyaralunk!](/data/articles/6/66/article-6656/image_123650291.jpg)
A francba, nyaralunk!
Illik manapság olyat mondani, hogy utálok nyaralni? Azt hiszem, nem. Aki nyaral, az örüljön, hogy megteheti, ha valaki meg nem akar, az ne menjen. És egyébként is, ki az a szerencsétlen, akinek ez probléma? Jelentem, nekem.