Rockenbauer Zoltánnal, a budapesti Műcsarnok kurátorával beszélgettem, aki most 100 év természet címmel az MBH Bank Gyűjteményéből rendezett kiállítást.
![](/data/articles/6/63/article-6365/DSC06356_fit_800x10000.jpg?key=d70f91f93d00c8ae53b06025154cdb5d)
A gazdag gyűjteményből miért éppen a tájképek és a csendéletek témájának bemutatása mellett döntött?
Az MBH Gyűjtemény vállalati, banki gyűjtemény, amely eleve behatárolja, mire terjedhet ki a gyűjtési kör. Mivel a gyűjtemény részben székházdekorálási célokat is szolgál, így nincsenek benne például aktképek, mert azok a konzervatív ügyfelek szemléletébe esetleg nem férnének bele. Az 1990-es évek elején, a hazai aukciós bumm idején kezdték gyűjteni a műveket. Elsősorban a XIX. századra koncentráltak, hamarosan azonban felismerték, hogy a XX. századi klasszikus modernizmusra is figyelni kell. A gyűjtemény három nagy tematikai csoportja a portrék, a csendéletek és a tájképek. A tájképeket tágan értelmezhetjük, a városképek, zsánerképek is idetartoznak: azaz, ahol az épített környezet és a táj hangsúlyosan megjelenik, azt is tájképnek tekintem.
![](/data/articles/6/63/article-6365/DSC06447_fit_800x10000.jpg?key=2c5b0e42be2d1024d6986360961ab4a4)
Milyen szempontok szerint válogatott a csendéletek és tájképek közül, mi alapján rendezte a kiállítást?
Ez már a második tárlatom a gyűjteményből, az elsőt az Andrássy úti HAB-ban (Hungarian Art and Business Művészeti Központban) rendeztem tavaly. A válogatás szempontja akkor az volt, hogy miként következik a mai figuratív festészet a klasszikus időszakból, így a gyűjtemény anyagát fiatal kortársak munkáival egészítettük ki. A MODEM-ben viszont sokkal inkább a klasszikus értékek bemutatására tettem a hangsúlyt, azaz arra, ami a Bank kollekciójának eredeti koncepciójával vág egybe. A gyűjtemény létrehozása bevallottan egyfajta értékmentési céllal történt a kilencvens években. A magángyűjteményekből a műkereskedelemben felbukkanó, muzeális szempontból értékes képeket vásárolták meg, hogy így közkinccsé is tegyék őket. Ezt az eredeti gondolatot akartuk bemutatni most, ezért arányaiban lényegesen több XIX. századi festményt válogattam a tárlatra a gyűjtemény mintegy kétszázötven jelentős alkotásából. Mindez egyfajta kontrasztot is jelentett a MODEM kiállításpolitikájával, amelyben a kortárs anyag bemutatása hangsúlyos; jelenleg is egy monokróm kiállítás látható a 100 év természet című tárlattal párhuzamosan. A tárlatunkkal MODEM célja feltehetőleg a hagyományosabb ízlésű látogatók bevonzása volt. A kiállítás a harmadik emeleten kapott helyet két helyiségben: a nagyobban a tájképek, a kisebben a csendéletek szerepelnek, mivel a két eltérő perspektívát használó műfaj nem egykönnyen párosítható ugyanazon a falon.
![](/data/articles/6/63/article-6365/DSC06354_fit_800x10000.jpg?key=d3b7cd3d04c3d5b3de4ec675c1a8d97d)
A kiállított alkotások keletkezési ideje között nagyjából száz év telt el, mint azt a tárlat címe is kifejezi; a legkorábbi mű az 1850-es esztendők végén keletkezett, míg a legfrissebb az 1960-as években. Több korszakon át, többféle természet- és csendéletábrázolási stílust fedezhetünk fel a munkákban, a késő romantikus, klasszicizáló alkotásoktól a nagybányai neósok, a Nyolcak és a Párizsi Iskola vonzáskörébe tartozó alkotókig. Mi változott, fejlődött száz év alatt a festészet ezen területein?
A tárlaton összesen harmincegy tájkép és tizenkét csendélet látható, amelyek bemutatása alkalmas arra, hogy érzékeltessük a magyarországi festészeti stílusok változásának folyamatait. A Ligeti Antal és Markó Ferenc készítette klasszikus, ideális, romantikus tájképeket az impresszionista jellegű, plein air, főként Nagybányán készült művek követik. Az is jól megfigyelhető, miként oldódnak a korábbi követelmények, keverednek bele a fauve-os, neósabb stílusjegyek is. Ám a most bemutatott anyagban nem olyan erőteljes ez a vonal, az úgynevezett neósoknak, például Ziffer Sándornak is a szelídebb képeit állítottuk ki. A kiállításon feltűnnek enyhén kubizáló jellegű vásznak is, például Perlrott-Csaba Vilmos munkái, Mund Hugónál az expresszionizmus, Farkas Istvánnál pedig a metafizikai, szürrealisztikus stílusjegyek fedezhetők fel. A XX. századi anyagban megjelenik az École de Paris könnyedebb, dekoratívabb vonulata, Orbán Dezső, Márffy Ödön, Kmetty János, Gadányi Jenő képei és így jutunk el Czóbel Béla enteriőrbe helyezett, kései csendéletéig.
![](/data/articles/6/63/article-6365/DSC06460_fit_800x10000.jpg?key=3cb99f36d92153eaae6e5e70e7be9f62)
Mednyánszky Lászlótól és Ziffer Sándortól különösen gazdag válogatás látható a tárlaton, miért kaptak hangsúlyosabb szerepet ezek az alkotók?
Adódott a gyűjteményből, azoktól az alkotóktól tudtunk többet megmutatni, akiktől több szerepel a kollekcióban. Szinte önálló, belső kollekciót képez az a hat nagyméretű, reprezentatív Mednyánszky-festmény, amelyeket most együtt állítottunk ki, köztük van olyan is, amelyet alkotója Munkácsy Mihálynak dedikált. A jellegzetes Mednyánszky-tájak, aranybarna, rozsdaszín alkotások, többnyire melankolikus hangulatot árasztanak. A tájképek szimbolizmusánál is elgondolkodtatóbb a hatalmas Galíciai zsidó című festmény, amely toprongyos, szakállas öregurat ábrázol, melyet akár a vagabund báró önarcképeként is értelmezhetünk. Sajátos, ahogy a holdfény a térdére fókuszál, míg az arc szinte homályban marad. Ziffernek is van a tájképein kívül egy óriási méretű vászna a kiállításon, amely egyszerre csendélet és enteriőr: az ablakon át pedig a havas-saras Nagybányára látunk. A szobában egy tálon gipszszobor, amely mintha a saját levágott feje lenne. Patkó Károly látványos, novecentós vedutája vagy Szőnyi István lovas tájképe is hatásos mestermű.
![](/data/articles/6/63/article-6365/DSC06355_fit_800x10000.jpg?key=0d1e653939ad0daf70581e791d9ad596)
Melyik a szívéhez legközelebb álló munka a kiállításon, és miért?
Talán Olgyai Viktor klasszikus, szimbolikus, az életről és az elmúlásról szóló alkonyi tájképe, amely egyébként a Műcsarnok százhúsz éves jubileumi kiállításán is szerepelt. Ziffer Sándor, Perlrott-Csaba Vilmos és Czóbel Béla képei is közel állnak hozzám, illetve a kutatási területemhez.
![](/data/articles/6/63/article-6365/DSC06615_fit_800x10000.jpg?key=ab21f4350f00267e869cdd31fbf1fe8b)
Budapesten, a Műcsarnok kurátoraként kortárs kiállításokkal foglalkozik, emellett kutatási területe a fauvizmus és a Nyolcak művészete, amely alkotók közül többen e kiállításon is feltűnnek. Nem először rendez tárlatot a Modemben, hogyan és kitől kapott most felkérést a 100 év természet című tárlat kurátori munkájára?
A tavalyi HAB-ban rendezett kiállítás nyomán kaptam a mostani felkérést. De másfél évtizede a Kogart-házban is szerepelt már válogatás a gyűjteményből, és ott is vezettem tárlatot. Elég jól ismerem ezt a gyűjteményt.
Fotó: Vigh Levente
A 100 év természet című kiállítás július 21-ig tekinthető meg a MODEM-ben (4026 Debrecen, Hunyadi Kános utca 1–3.).